У Лондоні зараз проводять спеціальні рейди на кожну велосипедну тусовку. Поліція приїжджає зі своїм автофургоном, відловлює добровольців-велосипедистів та запрошує їх піднятися та посидіти у кабіні.
О п'ятій вечора я спускаюся в роздягальню і за десять хвилин з офісного працівника намагаюся перетворитися на лондонського велосипедиста.
Лондонські велосипедисти – це не хухри-мухри. Вони літають містом на своїх блискучих хромом велосипедах з алюмінію, карбону та інших надлегких космічних сплавів. Поки амстердамські велосипедисти спокійно катають мальовничими містками на своїх мальовничих велосипедах моделей «вічні» та «бабусини», лондонські велосипедисти, обтягнуті в салатову лайкру і наелектризовані світлофорним червоним, напружено чекають, тримають ноги на старті педалей і зриваються . По всьому місту ведеться негласна битва: кожен намагається, щоб його велосипед був найslick – легким, рухливим, нестримним у своїй грації, моргаючим яскравим галогеном у ночі, злитим зі своїм вершником воєдино. Банківські працівники і топ-менеджери витрачають по п'ять тисяч фунтів, щоб отримати собі підсмаженого друга, змученого дієтою погоні за карбоновою модою.
![](/images/art_opis/9-2.webp)
А мій друг зовсім не модний: у нього товсті шини горця, занадто пряме кермо, педалі, які не хапають за ноги. На світлофорах я стартую куди пізніше струнких гоночних карбонаріїв – вже десь між «феррарі», нервовими чорними таксі і «поршами» середнього класу. У мого друга ціна на пару нулів менша, ніж у багатьох інших двоколісних істот, у нього ланцюг без протиугінного пристрою, він не застрахований і готовий ночувати де доведеться - без небезпеки бути вкраденим.
Мій байк
О п'ятій годині десять хвилин я виходжу з роздягальні, одягнений, як і належить, в лайкру, що непристойно обтягує. Трохи більше ніж півгодини швидкої їзди містом – і лайкра перестає бути предметом дивної міської моди і займає місце безперервного душу, що освіжає: вона вентилює, відводить тепло, сушить піт. (Але душ після довгої поїздки все одно потрібний, благо що в багатьох офісних будинках він є).
Мій шлях лежить через Гайд-парк , де спеціально для велосипедів виділено та розмічено кілька доріжок, а відразу після цього – повз Грін-парк і до Букінгемського палацу, в околицях якого, як я з'ясував, їздити без велосипедних крил досить небезпечно: коні кавалерії її королівської величності час від часу мінують всю дорогу своїми кавалерійськими сюрпризами, і без брудозахисних крил у тих місцях своєю лайкровою шкірою краще не ризикувати.
![](/images/art_opis/9-4.webp)
Трафальгарська площа має хаотичне транспортне кільце і туристів з усіх боків. Потім кілька кілометрів уздовж спокійної набережної і, якщо хочеться динаміки справжнього броунівського руху, то наскрізь через Сіті : люди в годину пік там безперервно кидаються під колеса, переходять дорогу в усіх напрямках, виходять із пабів прямо на дорогу, поспішають у метро, говорять телефонами і ловлять таксі. Потім, після неспокійності Сіті , моя дорога знову звільняється від машин і пішоходів і йде на схід блакитною, спеціально побудованою та розрекламованою трасою під назвою « велосипедна супермагістраль CS3 ». Звільняється від машин – так, але не від велосипедів, аж ніяк: потік двоколісних друзів стає тут найбільш згущеним, насиченим та двостороннім. На світлофорі поляк-кур'єр із сильно подряпаним обличчям розповідає мені, як на цій трасі хтось із вчорашнього зустрічного потоку ненароком скинув його з велосипеда і прокотив обличчям по гарному блакитному покриттю. «Обережно, вони божевільні!» - Вказує він на велосипедистів по інший бік світлофора.
![](/images/art_opis/9-5.webp)
І все-таки найнебезпечнішим у місті вважається лівий поворот: він у всіх газетах, по телевізору та у заявах дорожньої поліції. Лівий поворот – найчастіша причина серйозних аварій за участю велосипедистів. Для аварії достатньо вантажівки, водій якої (не забувайте, що у Британії водії сидять праворуч, а рух – лівосторонній) не може побачити у свої дзеркала велосипедиста, що причаївся зліва від машини, і починає свій небезпечний маневр. Щоб запобігти нещасним випадкам, і водіям вантажівок, і велосипедистам постійно розповідають про небезпеку лівого повороту. Дійшло до того, що майже на кожну велосипедну тусовку тепер приїжджає поліція зі своїм автофургоном, відловлює добровольців-велосипедистів та запрошує їх піднятися та посидіти у кабіні, поки спеціально виділений полісмен катає довкола. Висновок з побаченого простий: ставши лондонським велосипедистом, ніколи не опиняйтеся ліворуч від вантажного транспорту, що повертає ліворуч. Адже ми не хочемо читати про вас у газеті, так? Навіть якщо це мій улюблений Evening Standard .
Про що ще я хотів сказати на шляху... Ах так, кур'єри. Ці істоти з сумкою наперевагою та рацією – справжні акули на трасі. Вони завжди поспіхом, легко і спокійно вклинюються в будь-який потік машин, ніколи не зупиняються, хвацько маневрують між автобусами і на повній швидкості проносяться серед хаотичного людського потоку в Сіті . Нещодавно мені і моєму товаришеві Саші довелося покататися Лондоном разом з колишнім велокур'єром Гаррі (тут треба чесно зізнатися, що Гаррі все-таки не простий колишній велокур'єр, а колишній велонаркокур'єр з незакінченою оксфордською і непоганою російською – в усіх відношеннях цікава людина). Всі втрьох ми їхали до Грінвіча , але якщо нас з Олександром від Грінвіча відокремлювало десятка три світлофори, то Гаррі, здається, до Грінвіча був спочатку набагато ближче: світлофори для нього не існували як клас. Спочатку він навіть здивовано озирнувся на нас двох: мовляв, ви чого, хлопці, а – тут-таки багато місця для велосипедів?
З Сіті моя блакитна траса прямо приводить мене прямо до будинку. Але, порівняно з високотехнічними велосипедами з чистого карбону, я приходжу до фінішу сьогоднішнього дня хвилин на п'ятнадцять пізніше, ніж це пристойно лондонському велосипедисту.
Наступного разу, можливо, розповім вам про борисівських велосипедів і голих велосипедистів, а також про те, як примусово зробити місто велосипедним.